Pont de la C-66 sobre la riera de Sant Martí
abril 2020
Pont de la C-66 sobre la riera de Sant Martí
abril 2020
Obres al costat de la Plaça estació. Abril 2020
Mural pintat a sota el pont de la riera de Sant Martí a la C-66
La barraca d’en Farreras a la zona del Ban del Buscató. Abril 2020
Aspecte d’una de les feixes del Ban a la zona del Buscató que va quedar afectada per les riuades del gener del 2020
Aspecte de la mota del Buscató que la riuada del gener del 2020 va trencar
EL RETAULE BARROC DE L’ESGLÉSIA DE BORDILS (1a. part)
L’escrit d’aquest mes l’hem manllevat del treball de Dora Santamaria i Colomer, amb el nom “Pere Perdigó escultor de Vulpellac(1559-1639)”va publicar a Estudis del Baix Empordà, 1990 i que fa referència al magnífic retaule que va presidir l’altar major de l’església de Bordils, des de principis del segle XVII fins el 1936, començament de la Guerra Civil espanyola que fou condemnat a la foguera.
Per l’extensió de la temàtica, hem decidit fer-ho en dos parts, la 1ª part aquest mes, amb les següents apartats: A) Notes biogràfiques de l’autor, el mestre fuster i imaginaire Pere perdigó. B) Alguns detalls del contracte i C) característiques generals del retaule.
El mes següent, completarem amb una D) una descripció detallada del retaule i de la seva iconografia.
A)L’AUTOR: Pere Perdigó fou batejat el 4 d’octubre de 1559 a l’església de Vulpellac; fill de Montserrat*, d’ofici abaixador** i Caterina. El 1608 va formar part del Consell General de la Vila de la Bisbal. Casat amb Esperança, filla d’Antoni Pla, pagès de les Penelles, bisbat d’Urgell. Va tenir quatre fills: Marianna(1591), Caterina(1594), M. Àngela(1596) i Onofre(1600). Com a cloenda d’aquest esbós biogràfic, citarem textualment l’anotació feta al registre de defuncions de Vulpellac : “ 15 de gener de 1639, morí el mestre Pere perdigó, escultor. No ha fet testament”. Tenia doncs, vuitanta anys, i el més sorprenent-diu l’autora de l’estudi-, és que només se li hagi documentat una obra. Tampoc cap àpoca*** o altre document que ens doni alguna pista del treball com a escultor .
B)EL CONTRACTE : En el nostre cas hem de parlar de tres contractes, o millor dit tres capitulacions que foren signades en l’interval d’un any i mig, totes a la notaria de Pere Canals de Girona. En la capitulació 1ª estableixen clarament les condicions de sou, feina, temps, garanties, materials,…, però deixa oberta la possibilitat de poder modificar millorar o ampliar el retaule, respectant-ne això si, les clàusules fonamentals i, incrementant-ne el preu si es considera necessari.
En la 2ª i 3ª s’introdueixen algunes modificacions i es van donant les pautes a seguir per l’escultor. També s’augmenta el preu en relació a l’augment del treball i retocs que es convenen.
El comitent**** va ser la universitat o municipi de Bordils. Es nomenà una comissió constituïda per set persones: set síndics de la parròquia amb facultat de decidir sobre la realització del retaule i l’elecció del programa iconogràfic.
El preu previst en un principi fou de 940 lliures. A la 2ª concòrdia s’incrementà amb 360 lliures, donat que s’havia modificat i ampliat part del retaule. De nou, a la 3ªtercera capitulació, s’afegeixen altres 90 lliures, essent el preu total del retaule de 1.390 lliures barceloneses.
El temps acordat per a la seva execució fou de tres anys, advertint que, de no acabar-se en aquest termini, el comitent es reserva el dret de fer-lo acabar per un altre mestre, a compte de Pere Perdigó.
De la traça que s’havia de seguir per a l’execució del retaule, no s’indica qui va ser-ne l’autor.
Els materials emprats en la realització del retaule foren: pedra de la pedrera de Celrà per la part inferior o basament, picada i brunyida semblantment com el portal de la façana de l’església de Sant Feliu de Girona. La resta o cos principal, en fusta d’arbre blanc, bona i seca.
Altres acords que es recullen a les capitulacions fan referència a les clàusules de garantia. Terminis de pagament: sis en total, el darrer dels quals-300 lliures- no es faria efectiu fins que el retaule fos acabat, assentat i judicat per mestres experts. També formava part del pacte que, mentre durés l’execució del retaule, el mestre Perdigó es traslladaria a Bordils, amb tot la seva família, per tal de poder millor treballar i encaminar l’obra´.
C)CARACTERÍSTIQUES GENERALS : L’únic testimoni que d’ell en tenim és una fotografia, el record d’algunes persones i, des d’ara la descripció que recullen els contractes.
Historiadors de casa nostra que conegueren el retaule, el descriuen com una obra del renaixement, de força bon gust i de ser un retaule ambiciós –ho demostra el preu: 1.390 lliures- i important en el seu context, comparable a altres retaules catalans de l’anomenat pre-barroc o també, com proposa l’estudiós Cèsar Martinell, com dins de la “segona fase” dins del procés evolutiu dels retaules barrocs, caracteritzats fonamentalment per:
a).- Les seves dimensions considerables –grans retaules-
b).- per sustentar-se, sovint, sobre un basament petri.
c).- Per la seva adaptació a l’absis poligonal del temple, aconseguida mitjançant l’obliqüitat convenient del cossos extrems, que li confereix una més gran mobilitat.
d).- Per conservar l’esquema reticular de carrers verticals dividits horitzontalment per entaulaments continus, acusant algunes parts que es volen destacar amb frontons, balustrades o altre elements complementaris de caràcter classicista.
Una darrera característica d’aquest retaule era la seva organització, resolta totalment amb escultura: imatges exemptes a les fornícules i plafons en relleu, substituint les grans taules pictòriques habituals en retaules de la segona meitat del segle XVI i principis del XVII.
BMD de Bordils
*Montserrat: aquest nom actaulment usat com a nom propi femení, però, fins al segle XIX era emprat també com a nom propi masculí.
**abaixador: era un menestral que tenia coma a ofici abaixar el pèl dels draps de llana tot tallant i igualant el pèl sobresortint amb unes estisores d’abaixar.
***àpoca: carta de pagament o rebut o qualsevol altre document en el qual el creditor declara que el deutor ha pagat la quantitat deguda.
****comitent: pot ser una o diverses persones, o una organització o comunitat, que paga i encarrega a una altra persona (mestres d’obra, artistes,etc.) la realització d’una obra d’art.
ENTERRAMENT AMB L’AIGUA A SOTA EL CUL
Com que encara tenim recents els efectes del pas de la tempesta “Glòria” i que el “Torrent” (Riera de Palagret) es va tornar a passejar pels carrers del poble de Bordils, hem repescat de les memòries escrites de Mn. Esteve Jou Parés, del llavors capellà de Bordils, que fa esment d’una torrentada del desembre del 1932 que els va obligar a haver d’enterrar el metge Sr. Esteve Pujol Aymerich*mort aquells dies.
Nota: El text(planes 149-150-151-I part-) està transcrit tal i com el va deixar escrit Mn. Esteve. Diu així:
“…Se convoquen eleccions municipals. Ve a casa un amic que es concejal, en Camil Pujol i diu : -Mn. Esteve, ara será un fet l’arreglo del Torrent.
Jo li faig: -Que hi ha eleccions?
–Jo li parlo del torrent.
-I jo de les eleccions. N´hi ha o no?
-Bueno si, però ara s’arreglará el Torrent.
Això del torrent es un problema greu a Bordils. Quan plou molt, l’aigua no te escorro i se vessa al damunt de la població, inundant els carrers i amenaçant entrar per les cases, a menys que hi posin a les portes un “batiport” una fusta amb guies, que amb ciment queda l’aigua impossibilitada d’entrar.
No hi ha manera de resoldre això sinó es desviant el torrent cap el riu, abans d’entrar al poble. Peró això vol dir expropiar moltes terres i molts diners per tan.
Per això una de les banderes polítiques de totes les eleccions es sempre “l’arreglo del torrent”.
En una d’aquestes diades d’aiguat, jo havia posat el batiport i m’entretenia fent barcos de paper i deixar-los anar avall del carrer. I si era al vespre, amb un diari gros, ences, tirat a l’aigua, creava un espectacle maravellós de llum i fantasia.
Amb aquestes sento crits dintre i es que l’aigua no podent entrar per la porta, entre per el safareig, per el desaigua.
Si que l’hem feta bona! I els baixos de la casa se van omplint de aigua.
Sort tenim de la valentia de Mossén Honorat Viñolas, que se trova aci fent practiques de magisteri, que se fica al safareig i tapa el pas de l’aigua.
Mentrestan amb mes d’un pam d’aigua, el mobiliari de els baixos queda tot deteriorat.
Precisament allavors me venen a buscar per atendre al metge Sr. Esteve Pujol, que esta molt greu. Hi vaig, amb aigua fins a mitja cama.
La defunció del Sr. Pujol ens planteja un problema, que va lligat amb el torrent.
Tots els carrers estan inundats, amb uns tres pams d’aigua. Hem esperat dos dies mes per l’enterrament, però l’aigua no mimva i encara amenaça pluja altra vegada; per lo que decidim fer l’enterrament.
El cadàver amb un carro, els seus tres fills i jo. Portem el difunt davant de l’esglesia parroquial i allí resem una absolta i, sense mes, cap el Cementiri, passant per el barri titulat “la carretera” a on no arriba la inundació, si be tot es moll i embarrat.
Ha sigut un enterrament d’aquells que se recordan sempre mes.
La família Pujol es una família amb la que he tingut mes lligam d’amistat i ajuda.
Está composta per els dos vellets, el fill gran Camil casat amb dos fills, i un noi Ricard, solter, i una noia, la Julia també soltera.
La Julia es la presidenta de les Filles de Maria** i en Ricard un company excel·lent, amb el que puc comptar sempre.
Es curios anotar que el Dr. Esteve Pujol, que acaba de morir, últimament estava assegut al portal de casa seva, no lluny d’allá on viu el TET, que es el pare del alcalde, doncs resulta que el Tet es un Curandero de fama comarcal de manera que cada dia venen molts malalts de fora per a fer-se visitar per ell, que lo que es en cuestio de osos diuen que hi entén molt.
Arriba un foraster i pregunta al Sr. Pujol :
-Escolti, que em faria el favor de dir-me on viu el Tet? Mira de preguntar al metge per el curandero…
I ell li fa, tot empipat: -Tireu endavant, que ja hi trobareu.
La seva edat i la seva experiència valien molt…”
Llinda on consta el seu nom i que fou casa seva al carrer Ample. Avui la casa és coneguda com “els pisos de Can Mallorca”.
*ESTEVE PUJOL i AYMERICH
Nascut a Bordils(Gironès) 23 de setembre de 1854.
Membre directiu de l’Agrupació Catalanista de Bordils (1898-1900).
Fill del propietari Josep Pujol Tió, de Vidreres, i de Dolors Aymerich Bardera, de Bordils.
Batxiller a Girona el 1871. Llicenciat en medecina el 1875. Exercí a Bordils.
Casat amb Anna Galí, de Cervià de Ter.
Va tenir tres fills : Camil, Ricard( que fou alcalde del 1942 al 1954) i Júlia
El seu nét, Josep M.Pujol Güell, fill de Camil, fou alcalde del 1960 al 1976)
** LES FILLES DE MARÍA,. Associació integrada en les activitats parroquial i en la participació de les múltiples devocions, una mena de realització social. Dins la mateixa mentalitat de l’època, calia educar a les noies per al dia de demà ser una bona mestressa, una bona esposa i, és clar, formar-les en una espiritualitat que fera d’elles unes dones catòliques i devotes En aquest context hem de situar la “Congregación de las Hijas de María”. Era un grup parroquial, dirigit i presidit pel rector de la parròquia i es constituïa com a una associació amb el seu Reglament.
Aspecte dels danys provocats per les riuades de la tempesta “Glòria”(gener 2020) a les feixes de la zona del Sorralet.
Abans de la construcció dels pantans de Sau i Susqueda, anys 60(s.XX), el Ter provocava danys en moltes feixes que estaven a la riba. El 1917 el riu va acabar amb la paciència de molts propietaris del Ban , tal com ho demostra el document que van dirigir a l’ajuntament de l’època: “MAGNÍFICO SEÑOR . Los suscritos propietarios de feixas radicadas en el Band de éste término, altamente conmovidos por los graves perjuicios que en sus propiedades les ocasiona el río Ter con sus avenidas de aguas, se ven en la imperiosa necesidad de llamar la atención al Ayuntamiento de su digna preséncia…. que los recurrentes no pueden por más tiempo continuar en silencio y soportar los gravísimos daños que sus terrenos sufren,…, no ven otro medio a practicar más que el de proceder a la inmediata ejecución de obras de defensa con la construcción de motas en los puestos necesarios de la orilla…para atender a los gastos de las obras a realizar….proponen y desde ahora se comprometen en arbitrar recursos a tal efecto y entre los propietarios formar un fondo, satisfaciendo cada uno a razón de tres pesetas por vesana de los terrenos que posean radicados en el Band”